Кров [Аркадій Любченко] (fb2) читать постранично, страница - 4
[Настройки текста] [Cбросить фильтры]
І не тому, що був це старий досвідченіший вовк, а тому, що виникла для всіх надто велика загроза, і ніхто не хотів бути переднім.
Ось і тепер старий відчував, що вся зграя, засівши позаду, скеровує свою хтиву напруженість, що тільки явища, але й на нього особисто. Зграя - відчував - не може йому забути нещодавньої невдалої гонитви. Зграя ненавидить його, як і він ЇЇ.
В нього з перевтоми чманіла голова. Перед очима плуталось морочне павутиннячко. Зашпори заходили в лапи, і колючий треміт проймав до кісток.
Вовк надсадно Їжився.
Хвилинами холод, перебігши всім тілом, падав у сніг наставало раптове, коротке полегшення. Тоді морочне павутиннячко починало сотатись з усіх боків, обволікало старого легенькою байдужістю, спокушало трошки замружитись,
покуняти.
Вовк не міг собі цього дозволити, і вовк не міг себе пере-
бороти.
І коли він замружувався, в його череві прокидався болісний смокіт. Вся істота аж стискалася, скрикувала. Скрикнувши, завмирала. Одразу ж і черево і груди затоплювала дивна, майже спорзна, як це бувало на тічці, млость. Вона хутенько розтікалася по жилах, п'янко обтяжувала тіло, силоміць хилила на сніг.
Вовкові дуже хотілося лягти. Він аж ніяк не міг собі дозволити лягти. І він знав, що, кінець кінцем, не витримає, ляже -насмерть.
Несподівано в дрімотному мерехтінні повстала райдуга.
Обидва її боки були пойняті туманом, який поступово кудись сповзав. Райдуга теж поступово танула. Від неї лишився довгий краєчок лісу, геть залитий веснянимонцем. На краєчок лісу ви коти вся вухастий сірий клубочок. Вовк йому навперейми. Уже чує поперед себе кріпкий, лоскотний запах. Уже дочуває шур хіт чужих, божевільних стрибків ...
Мов тороплений, здригнувся він, недоумкувато розплющив очі.
Таки справді поблизу шурхіт, - то чухався котрийсь із зграї. Вовк досадно й докірливо озирнувся на шум, що міг Їх усіх завчасно викрити, але йому у відповідь спахнуло кілька жовто-зелених погрозливих іскор.
Він поволі одвернув голову, вдаючи байдужого. Але він зрозумів. У пломенистому зойкові жовто-зелених іскорок він уже побачив ту зловісність, ту мовчазну, заціплену зловісність, що завжди чомусь викликала в його пам'яті запах тлшу.
З цієї хвилини почався в нього великий страх.
З почуттям самозахисту, злості й мстивості він готовий був хоч би й зараз ставити найрішучіший опір. Він знову озирнувся в їхній бік і теж погрозливо, як і вони, блиснув очима.
Це була помилка. Гурт не любить погроз. Гурт, свідомий спільної сили й переваги, не зносить заперечень. Він у завзятті визнає лише покору, і лише покірний тоді має право обертатися в гурті.
Це була велика помилка. Гурт одностайно вищирив зуби ДО нього, готовий от-от кинутись.
Вовк, як і раніше, намагаючись вдавати байдужого й певного своїх сил, поволі одвернувся. Але цього разу він остаточно переконався, що позаду - немилосердне, рішуче. Він був до краю вражений. І хоч як старався, не міг уже приховати великого нестямного страху.
Найголовніше ж, найгірше - вони це знали. Вони знали, що він Їх боїться.
Вони бачили його боязкість, невпевненість, розгубленість, нікчемність, його кінець. Це ще більше розбурхувало Їхню ненависть, розпалювало ярливість жорстоким наміром.
На ньому після довгих невдач та злигоднів одностайно збігались їх свідомі й несвідомі стремління. В цій точці силою табунного чуття почали вони, кінець кінцем, вбачати єдине по бо рення спільної загрози, найкращий вихід.
Вони чатували. Вони тільки ждали останнього найтруднішого внутрішнього руху, що мусив розтяти між ними і ним незриму павутинку, яка ще стримувала.
Передньому це було ясно. Він добре знав, що досить наважитись комусь одному. Тільки маленький порух - і край.
Від напруження в нього тонко задзвеніло в вухах. Балка хитнулася. Тілом перебіг остюкуватий, лихоманний дрож, і дуже чутно війнуло моторошним запахом тліну.
Зірватись? Тікати?
Але його притьмом наздоженуть. Хай! Краще, коли в боротьбі.
Він тільки обережно, тихцем переступив з лапи на лапу, і дрижаки, метнувшись поза шкірою, болісно збігли в сніг.
Він уже не міг озирнутись, -- навіть боявся зробити бодай незначний рух. Він був у полоні табунної, непереможної сили, що напливала на нього ззаду, лягала тягарем, паралізувала.
Зігнувшись, сидів він тепер нерухомо. Це поки що впливало на тих, які сиділи позаду, силоміць примушувало Їх до такої ж нерухомості.
Він ухопився за останню надію і завмер.
І раптом
Последние комментарии
3 часов 20 минут назад
3 часов 24 минут назад
8 часов 45 минут назад
1 день 20 часов назад
2 дней 4 часов назад
2 дней 19 часов назад